(Traducere din greceşte) Iarăşi praznic strălucit şi pricinuitor de bucurie, iarăşi sărbătoare
mult luminoasă a cuprins Biserica noastră, care pierde iarna mîhnirii şi gerul
păcatului; iarăşi prăznuim pomenirea dascălului şi a părintelui celui cu gura
de aur, a cărui vestire, ca şi a fericiţilor apostoli, a străbătut cu adevărat
toate marginile lumii, şi a umplut toate cetăţile; ba chiar toate ţările s-au
săturat de graiurile lui cele preastrălucite şi aurite. Iată a sosit privighetoarea
cea mult glăsuitoare, prevestind taina cea mare a Învierii celei de obşte, ca
pe dumnezeiasca primăvară; iar prin tăcerea lui de puţină vreme arată înnoirea
cea nemărginită a vîrstei celei după Hristos şi a tinereţilor celor duhovniceşti. A venit iarăşi gura de aur, care, după puţină tăcere, grăieşte
acum cu adevărat cuvinte mai dulci decît fagurele de miere, mai scumpe decît
pietrele cele nepreţuite şi cu adevărat mai trebuincioase decît aurul. Limba
care grăia cîndva măririle darului, fiind lovită de duh ca de un arcuş, şi ca
pana scriitorului ce scrie iscusit, şi pe Dumnezeu cel întrupat îl vesteşte
nouă. Iată marele stîlp al Bisericii, turnul bunei credinţe, cel neclătinat,
şi luminătorul cel ne-stins, care a fost prigonit mulţi ani pentru Hristos,
şi ascuns pentru pizma vrăjmaşilor, acum s-a arătat, după 30 de ani şi a strălucit
mai mult decît soarele cel simţit. Acum iarăşi a venit după îndelungate şi amare izgoniri, sau
mai bine să le zic dulci; căci pentru Hristos le-a pătimit. A venit iarăşi la
turma sa, după strălucita moarte şi a intrat în cetate cu cinste şi cu dreptate,
de la care cu nedreptate a fost izgonit mai înainte. Dar să povestim de la început după rînduială, istoria întoarcerii,
ca mai mult să vă bucuraţi şi să vă veseliţi. Şi să arătăm cine au fost pricinuitorii
prin care s-a făcut aducerea sfintelor moaşte ale Hrisostomului, cum şi cînd
s-a făcut. Căci despre petrecerea lui cea minunată, cum şi despre ispitele ce
a pătimit în acea nedreaptă izgonire, am scris deplin în ziua a treisprezecea
a lunii noiembrie, şi ajung acelea să înţeleagă fiecare cum era minunatul Hrisostom
în fapta cea bună. După fericita lui moarte, dumnezeiescul lui suflet s-a dus în
ceruri, bucurîndu-se, iar mult pătimitorul şi mucenicescul lui trup a fost îngropat
în Comane, de cei împreună călători cu dînsul, adică de ucenicii şi prietenii
lui; care împreună au călătorit cu dînsul în izgonire, care ca nişte recunoscători
şi mulţumitori către dascălul lor, nu s-au lenevit, ci s-au dus la Roma, unde
era episcop într-acea vreme Sfîntul Inocenţiu (401-417), iar împărat Onoriu
(395-423), fratele lui Arcadie (395-408), cărora le-au povestit de la început
toate muncile şi nedreptăţile ce le-a pătimit Sfîntul Ioan de la împărăteasa
Eudoxia şi de la episcopii cei nesfinţiţi. Aceia au dat mulţime de aur la doi
bărbaţi netrebnici ca să ucidă pe cel numit "gură de aur" şi decît aurul mai
cinstit. Dar Dumnezeu, ca un drept judecător, n-a lăsat a se săvîrşi
o ucidere ca aceasta nedreaptă. Asemenea le-a povestit şi cîte semne s-au întîmplat
în împărăteasca cetate după izgonirea cea nedreaptă a sfîntului, adică cutremurul
cel mare, care a surpat palatul cel împărătesc şi mai toată cetatea; înfricoşata
grindină ce a căzut acolo şi a făcut atîta pagubă şi pierzare cetăţii; apoi
a spus despre statuia de argint a nelegiuitei Eudoxia, care s-a sfărîmat, cum
şi despre dumnezeiescul foc, care a ieşit din scaunul sfîntului şi a vătămat
biserica; şi cum de acolo focul s-a întors prin minune asupra palatului împărătesc
şi pînă la trei ceasuri din zi a ars de tot casa aceea mare şi prea frumoasă.
Atunci tot poporul s-a mîhnit şi a strigat, zicînd: "Cu dreptate este a se prăpădi
toată cetatea, de vreme ce a fost izgonit acela, care o cîrmuia şi o păzea". Pe lîngă acestea, au povestit încă şi reaua pătimire, luările
în batjocură, chinurile care le-au pricinuit acei ucigaşi şi fără de omenie
ostaşi care l-au dus în surghiun, unde l-a primit tot Răsăritul, ca pe un înger
al lui Dumnezeu. Apoi au povestit cum i s-au arătat lui cu minune, slăviţii
Apostoli Petru şi Ioan, precum şi toate celelalte care au urmat în surghiun,
pînă la fericita lui adormire. Acestea auzindu-le romanii s-au întristat, dar apoi s-au bucurat.
S-au întristat zic, că acei ostaşi răi şi fără de omenie au pricinuit sfîntului
atîtea chinuri, răutăţi, ocări şi batjocuri, de care toată lumea s-a îngrozit,
dar s-au şi bucurat că sfîntul, în toate acele chinuri grele şi cumplite, a
rămas neplecat şi neclintit; şi a ieşit biruitor strălucit şi neînfrînt. Iar
mai vîrtos papa şi împăratul cu totul s-au aprins de dumnezeiasca rîvnă şi au
scris amîndoi scrisori, cu multă asprime, mustrînd nelegiuirea lui Arcadie. Apoi, papa i-a trimis o înfricoşată afurisenie, zicînd astfel:
"Sîngele dreptului Ioan strigă către Dumnezeu asupra ta, împărate Arcadie, precum
de demult sîngele lui Abel a strigat asupra lui Cain, ucigătorul de frate; căci
în vremea de pace ai ridicat prigoană asupra Bisericii, izgonind pe păstorul
şi arhiereul ei cel adevărat, cu care împreună chiar pe Hristos Dumnezeu, vai!
L-ai izgonit şi ai vîndut turma lui Hristos năimiţilor arhierei, şi nu adevăraţilor
păstori! Dar eu nu mă întristez pentru Sfîntul Ioan, căci fericitul şi
de trei ori fericitul Ioan, pentru isprăvile lui cele mari şi pentru nenumăratele
chinuri, pe care nu pe bună dreptate le-a răbdat, a luat moştenire în împărăţia
lui Dumnezeu, cu apostolii şi cu mucenicii; ci mă mîhnesc pentru pierzarea ta,
căci, pentru ca să faci voia unei femei rele şi nebune, ai lipsit lumea de învăţăturile
cele cu miere curgătoare şi de viaţă făcătoare ale lui Ioan de trei ori fericitul. Pentru aceasta şi eu preaumilitul, căruia mi s-a încredinţat
scaunul Romei, te canonisesc pe tine şi pe femeia ta şi vă îndepărtez de la
Sfînta Împărtăşire a dumnezeieştilor Taine ale lui Hristos. Şi care va îndrăzni
a vă împărtăşi pe voi, să fie caterisit şi neiertat; iar dacă voi veţi sili
pe cineva ca să vă împărtăşească, defăimînd această apostolească poruncă şi
aşezămînt, să fiţi ca vameşii şi ca păgînii cu adunarea necredincioşilor şi
să stea păcatul vostru înainte, iar în ziua dreptei judecăţi să vă luaţi pedeapsa
cea cuviincioasă; căci nici una din cele ce sînt ale voastre, nu vor putea să
vă ajute, nici averile voastre, nici slava, nici stăpînirea şi nici însăşi vrednicia
împărătească. Iar pe Arsachie (404-405), pe care l-aţi pus pe scaunul Sfîntului
Ioan, pe acesta îl caterisim împreună cu toţi aceia care s-au împărtăşit cu
dînsul. Căci în chip prea nelegiuit a luat vrednicia arhieriei, el nevrednicul.
Iar pe Teofil, nu numai îl caterisim, ci îl şi afurisim, să fie anatematizat
şi străin de Hristos. Acestea, precum le legăm noi pe pămînt, să fie legate
şi în ceruri, precum se zice în Sfînta Evanghelie". Acestea a scris sfinţitul Inocenţiu. Iar împăratul Onorie a
scris şi el altă scrisoare, zicînd astfel: "Frate Arcadie, nu ştiu ce lucrare
potrivnică şi drăcească te-a plecat să te încredinţezi unei femei rele şi răzvrătite,
care te-a îndemnat să faci nişte lucruri ca acestea, pe care nici un alt împărat
creştin dreptcredincios nu le-a făcut niciodată; şi pentru care te osîndesc
şi te prihănesc toţi preacuvioşii episcopi cei de aici, că ai scos pe marele
arhiereu al lui Dumnezeu, fără judecată, fără socoteală şi fără rînduială, din
scaunul lui, şi l-ai omorît cu chinurile pe care i le-au dat robii tăi cei răi,
în nedreptul surghiun, unde l-ai trimis. Apoi pe arhiereii şi slujitorii pe care ţi i-a trimis de aici
Biserica romanilor, pentru cinstea ta, spre întărirea şi adeverirea dreptei
judecăţi, atîta i-ai defăimat, încît i-ai şi închis în temniţă, le-ai luat banii
ce aveau de cheltuială, încît ei se primejduiau să moară şi de foame. N-ai băgat
în seamă cît de puţin poruncile apostoleşti, ci pe cei cuvioşi şi sfinţi, cu
necinste i-ai scos din scaunele lor, şi cu nedreptate i-ai osîndit, în depărtate
surghiuniri şi în grele munci, iar pe cei nevrednici i-ai hirotonisit; deci,
sîrguieşte-te frate, nu cu cuvintele, ci cu lucrurile a cinsti pe Dumnezeu şi
pe oameni prin îndreptarea greşelilor tale; ştiind că rugăciunile preoţilor
întăresc şi îndreptează împărăţia noastră". Arcadie, primind scrisorile şi înţelegînd puterea cuvintelor
lor, s-a rănit foarte mult de săgeţile certării şi ale canonisirii; iar somnul
cel adînc al trîndăviei, care era asupra lui, scuturîndu-l, căci se deşteaptă
sufletele cele trîndave de certările cele mai aspre, întîi a pedepsit pe acei
care au făcut rău arhiereilor romani, pe unii i-a bătut, iar pe alţii i-a omorît
şi a spînzurat pe lemne trupurile lor. Iar pe rudeniile Eudoxiei, care au ajutat
la scoaterea sfîntului din scaun, i-a scos din dregătorii şi le-a luat toate
averile. Încă nici spre a sa femeie nu s-a milostivit nicidecum, ci cu
mîinile sale a bătut-o fără milă şi a închis-o într-o casă de desfrînare şi
de necinste, poruncind ca nimeni să nu meargă la dînsa să o cerceteze şi să
i se facă vreo mîngîiere, astfel că dînsa, din nemăsurată mîhnire şi ruşine,
a căzut în boală grea. Apoi, prinzînd pe Mina, Teotechi şi pe Ishirion, nepoţii
lui Teofil, pe Severian al Gabalilor şi pe Archie al Beriei, - care se întîmplaseră
a fi într-acea vreme acolo în cetate, i-a legat şi i-a trimis cu mare defăimare
la papa Inocenţiu, scriindu-i şi o scrisoare cu multă smerenie pentru dezvinovăţirea
lui, zicînd unele ca acestea: "Eu, o! arhiereule al lui Dumnezeu, nimic n-am ştiut din cele
cîte s-au lucrat contra arhiereilor trimişi de la voi. Şi după ce m-am înştiinţat,
am omorît pe aceia care i-au nedreptăţit pe ei. Nici de scoaterea marelui Ioan
n-am fost vinovat, ci ticăloşii episcopi, care arătînd nişte canoane oarecum
bisericeşti, au primit păcatul asupra necuratelor lor suflete şi, crezînd lor,
am dat acea nedreaptă hotărîre, pentru care aceia mai mult decît noi sînt vinovaţi.
Deci, trimit cuvioşiei tale pe răul Acachie, pe Severian şi pe rudeniile răului
Teofil şi îi voi scrie şi lui ca şi acela să vină cu sila acolo, cît mai degrabă,
cînd îi vei pedepsi după măsura celor îndrăznite şi lucrate de dînşii; iar pe
noi ne iartă, prin părinteasca ta iubire de oameni ce ai asupra noastră şi să
nu ne mai lipseşti de sfinţita împărtăşire a Preacuratelor şi de viaţă făcătoarelor
Taine. Căci şi pe Eudoxia cu necinste am pedepsit-o şi greu am bătut-o, din
care cauză a căzut în grele boli şi zace la pat. Deci, nu ne pedepsi mai mult,
cinstite părinte, că nici Stăpînul nu osîndeşte de două ori pentru un păcat;
mai ales cînd ne pocăim din toată inima noastră; se cuvine dar, după nemărginita
milostivire a lui Dumnezeu, să ne ierţi şi cuvioşia ta". Apoi a scris şi fratelui său Onorie, deosebit, ca să mijlocească
pe lîngă papa şi să-i trimită iertare. Deci, primind papa scrisorile lui Arcadie, s-a veselit foarte
mult pentru smerenia împăratului şi a scris către preacinstitul Proclu, ucenicul
Sfîntului Ioan Gură de Aur, care era atunci episcop al Cizicului, să meargă
la Constantinopol, ca să dezlege pe împăraţi de afurisenie şi să-i împărtăşească
cu dumnezeieştile Taine; apoi, să ţină loc de patriarh, ca un epitrop, pînă
ce va cerceta despre Atic cu de-amănuntul. A scris deosebit iarăşi şi către
Arcadie, înştiinţîndu-l că a primit pocăinţa lui şi că îi va mijloci iertăciune;
apoi să poruncească să scrie numele Sfîntului Ioan în sfinţitele table, şi să
trimită pe Teofil la Tesalonic, unde avea de gînd să meargă şi papa, pentru
oarecare pricină. Nişte porunci ca acestea primindu-le împăratul şi avînd dorinţă
ca să împlinească fără lipsă toate cîte a scris papa, îndată a scris o înfricoşată
scrisoare lui Teofil, zicînd aşa: "Toate marginile lumii le-ai tulburat, cel
ce eşti decît toţi oamenii mai cumplit; tu, vicleanule, ai luat de la sine-ţi
stăpînire satanicească şi n-ai băgat în seamă nici legile bisericeşti, nici
stăpînirea împărătească, de care nu vei scăpa tu, necuvioase; deci, scoală-te
îndată, fără de nici o pricinuire de boală trupească şi purcede la Tesalonic,
ca să te judece episcopul Romei". Teofil, primind scrisoarea împărătească şi văzînd poruncile
cele înfricoşate ale stăpînitorului, s-a cutremurat foarte. Dar n-a putut să
meargă acolo unde i-a scris, căci Dumnezeu a trimis celui cumplit o boală foarte
cumplită, chinuindu-se de împietrirea udului; şi mărturisea fapta cea rea pe
care a făcut-o sfinţitului pătimitor Ioan Hrisostom, pentru care cu dreptate
se pedepsea cel nedrept, pînă cînd cel rău şi nelegiuit şi-a dat sufletul. Şi
nu numai atît, ci şi alţii care s-au unit la surghiunirea Sfîntului Ioan, chinuindu-se
în multe feluri de boale trimise de la Dumnezeu şi cumplit muncindu-se, rău
au murit; iar mai vîrtos ticăloasa Eudoxia a căzut în boala sîngelui, chinuindu-se
cumplit, încît a cunoscut, nemernica, că pătimea pentru cele lucrate de dînsa
asupra Sfîntului Ioan. Pentru aceea, chemîndu-l cu glas jalnic, a dat înapoi
via văduvei şi celelalte, pe care cu nedreptate le luase; şi în astfel de chinuri
a murit. Dar nici după moarte n-a rămas fără pedeapsă, căci îi sălta
mormîntul şi se clătina, făcînd spaimă neasemănată celor ce priveau. Care clătinare
şi cutremur a ţinut 33 de ani, pînă cînd s-au adus din surghiun sfintele moaşte
ale sfîntului. Şi a lăsat Eudoxia patru fete şi anume: Pulcheria, Fulchia, Arcadia
şi Maria, cum şi un fiu, cu numele Teodosie. Arcadie trăind la împărăţie 14
ani, s-a săvîrşit cînd era de opt ani Teodosie cel Mic. Iar surorile lui nu
s-au măritat şi Pulcheria ocîrmuia împărăţia, pînă cînd a venit tînărul în vîrsta
cea legiuită. Deci, făcîndu-se împărat Teodosie cel Tînăr (408-450), în Constantinopol
era arhiepiscop Sfîntul Proclu (434-446), ucenicul Sfîntului Hrisostom, care
a îndemnat pe împărat şi i-a dat multe sfătuiri duhovniceşti, ca să trimită
oameni cucernici în Comane şi să aducă sfintele moaşte ale Sfîntului Ioan Gură
de Aur, părintele său cel duhovnicesc, spre mîngîierea cetăţii, şi pentru ca
să înceteze şi cutremurarea mormîntului, căci pînă atunci mormîntul Eudoxiei
încă tremura. Ascultînd împăratul Teodosie sfătuirea cea folositoare a patriarhului,
a trimis oameni îndemînatici şi cucernici, pentru acest lucru, care nu în puţine
zile ajungînd în Comane şi sosind la biserica Sfîntului Mucenic Vasilisc, au
întrebat pe locuitorii cei de acolo ca să le arate mormîntul sfîntului şi să
ia moaştele. Iar ei auzind că se lipsesc de o vistierie nepreţuită ca aceasta
peste măsură s-au întristat şi s-au amărît; însă n-au îndrăznit a se împotrivi
poruncii împărăteşti, ci i-au dus la mormîntul fericitului. Apoi, ridicînd piatra, ca să scoată afară, toate sfintele moaşte,
au stat nemişcate, o! minune, şi n-au putut atîţia oameni să le mişte din loc.
De aceea s-au întors trimişii la împărat, propovăduind în toată cetatea această
minune. După aceea, împăratul şi toţi cei mai cucernici ai cetăţii au făcut
mai întîi rugăciuni de obşte către Domnul ca să-i învrednicească, ca un milostiv,
de cel dorit. Iarăşi a trimis apoi împăratul cu multă evlavie pe aceiaşi soli,
ca să aducă pe sfîntul; către care a scris şi o rugăciune în chip de epistolă
într-acest fel: "Către dascălul cel a toată lumea şi patriarhul Ioan Hrisostom,
scrie împăratul Teodosie. Eu socotind, nu din necredinţă, ci din nepedepsirea
şi neluarea aminte a mea că cinstitele moaşte se află ca şi trupurile celorlalţi
oameni, neîmpărtăşite de dumnezeiescul dar, am trimis să le aducă cum s-ar întîmpla,
fără cuviinciosa evlavie; pentru aceasta, cu dreptate n-am dobîndit aceea, pentru
ce m-am sîrguit. Deci, acum iarăşi scriu către sfinţenia ta, ca şi cum ai fi
viu, această rugăciune, cerînd să ne ierţi pentru necunoştinţa cea mai dinainte
şi să binevoieşti a veni cu pace într-ale tale, ca să te primească cu multă
dorire şi osîrdie fiii tăi, căci dorim foarte mult iertarea păcatelor prin rugăciunile
tale cele bine primite". Deci, luînd trimişii cartea cea de rugăciune, au plecat la drum.
Ajungînd la locul unde erau moaştele sfîntului, au făcut precum le-a poruncit
împăratul şi prăvălind piatra de pe mormînt, au văzut iarăşi o altă minune:
adică a ieşit din mormînt o lumină negrăită cu multă strălucire şi o bună mireasmă
neasemănată, în care sfîntul nu se arăta ca un mort, ci strălucit la faţă, plin
de veselie. Apoi, îndată s-a dat de bunăvoie şi fără de împiedicare l-au ridicat.
Atunci s-au făcut multe minuni către cei ce l-au sărutat cu credinţă, iar mai
ales era acolo un om şchiop, în mijlocul mulţimii celei adunate, care cu multă
osteneală făcînd loc, a apropiat de picioarele lui haina sfîntului şi îndată
s-a tămăduit. Punînd sfintele moaşte în sicriul poleit cu aur, pe care îl
aduseseră, au pornit la drum cu sîrguinţă; petrecîndu-l cu cîntare de psalmi,
cu făclii şi cu tămîieri, iar cînd era să se apropie de o cetate sau de vreun
sat, ieşea spre întîmpinare tot poporul; şi astfel îl petrecea fiecare cetate,
spre cealaltă, pînă ce au ajuns la Calcedon. Auzindu-se în cetatea împărătească
de venirea sfintelor moaşte, toţi au alergat, tineri şi bătrîni, cu multă dorire,
ca să-l întîmpine precum se cădea. Şi s-a umplut toată marea de corăbii, încît
se părea ca un pămînt uscat. Deci, a mers şi patriarhul Proclu cu împăratul,
avînd osebită corabie, împodobită şi plină de aromate binemirositoare pentru
mult pătimitoarele şi mult cinstitele moaşte. Atunci s-a făcut furtună mare şi toate caiacele şi luntrele
s-au risipit, unele la un loc, altele în alt loc, precum le mîna vîntul; numai
corabia aceea pe care o aveau pregătită pentru sfintele moaşte, n-a putut vîntul
s-o zbuciume, nici s-o abată într-altă parte, ci alerga împotriva valurilor,
ca şi cum ar fi fost însufleţită şi cu simţire; şi o! minune, că alergînd spre
pămînt, s-a dus la via văduvei şi a stat acolo aşteptînd sfintele moaşte. Zic
despre văduva aceea, pentru care părintele văduvelor şi părtinitorul sărmanilor
cel prea cald, a băut paharul umilinţei, care pe aceia care îl beau, îi face
părtaşi ai fericirii celei cereşti. Vezi, o! omule, cum pietrele şi lemnele sprijină şi ajută păstorului
celui cuvîntător? Vezi cum chiar cele nesimţitoare şi necuvîntătoare prihănesc
fapta cea necuvîntătoare şi nedreaptă a celor cuvîntători, care au făcut-o asupra
celui drept? Dar acestea s-au întîmplat astfel cu dumnezeiască şi negrăită iconomie;
că iată iarăşi s-a făcut linişte adîncă în mare, că iarăşi s-a umplut marea
de corăbii şi de caiace, ca şi mai înainte. Iar cînd aceia care aduceau cinstitele
moaşte au ajuns la locul unde era via văduvei, corabia cea împotmolită şi pregătită
pentru sfîntul, a plecat de la sine, în chip minunat, şi chema în chip negrăit
sfintele moaşte. Mare eşti Doamne şi minunate sînt lucrurile Tale! Apoi, punînd cinstitele moaşte în corabia cea pregătită, împăratul
avea dorire a merge la palatul împărătesc, dar precum se vede, n-a voit Sfîntul
Hrisostom, fiindcă Helespontul cel repede curgea împotriva lor. De aceea s-au
dus la biserica Sfîntului Apostol Toma, care se numeşte Amantiu, precum a iconomisit
dumnezeiasca pronie. Deci, intrînd în biserică sfintele moaşte, împăratul şi-a
luat de pe cap coroana cea împărătească, pentru smerenie şi, închinîndu-se,
a sărutat frumoasele şi evangheliceştile picioare ale marelui Ioan şi le-a udat,
ca şi păcătoasa pe ale lui Hristos, cu prea fierbinţi lacrimi, cu plîngeri din
inimă şi cu tînguiri; apoi cerea milă şi iertare pentru maica sa, zicînd astfel: "Iartă, o! sfinte al lui Dumnezeu, fărădelegea care te-a nedreptăţit,
milostiveşte-te spre dînsa, o! preamilostivule; şi precum cînd ai trăit tu,
ai împrăştiat şi ai izgonit departe de fiii tăi patima pomenirii de rău, cu
toată puterea, astfel şi acum, urmînd pilda nepomenirii de rău, iartă fărădelegea
maicii mele; şi ca semn că te-ai milostivit spre dînsa şi ai iertat-o, fă să
înceteze tremurarea mormîntului". Astfel s-a rugat binecredinciosul şi preacucernicul împărat
Teodosie. Iar cuviosul i-a ascultat rugăciunea lui, şi ca o vistierie şi dascăl
al milostivirii s-a milostivit spre cea nemilostivă şi a oprit cutremurul mormîntului
ei. Deci, au făcut priveghere de toată noaptea în biserica aceea, preamărind
pe Domnul şi pe sfîntul Lui. Apoi l-au dus în biserica cea mare pe sfîntul, în dumnezeiescul
scaun, au făcut şi acolo asemenea doxologie, ca şi mai înainte; apoi au pus
în careta împărătească cinstitele şi sfintele moaşte şi s-a suit în caretă şi
patriarhul Proclu. Iar împăratul, clericii, tot sfinţitul sobor şi toată suita
mergeau înainte cu lumînări şi cu tămîieri. Iar toată cheltuiala a făcut-o împăratul
cu neasemănată dărnicie, dînd la toată mulţimea făclii cu îndestulare. Şi era
adunată toată cetatea, încît umplea toate drumurile, uliţele, casele, fiind
ca albinele mulţime nenumărată. Iar aerul, de mulţimea aromatelor, tămîierilor
şi a mirurilor ce se vărsau, era atît de bine mirositor, încît se arăta ca un
rai. Şi atîta cinste i-au făcut, încît, precum spun alţii, altă dată nu s-a
făcut altui om, nici vreunui împărat, nici vreunui patriarh sau altuia dintre
sfinţi. Deci, cu astfel de cinste l-au dus la sfînta biserică a Sfinţilor
Apostoli, ca pe un alt apostol al lui Hristos, împăratul mergînd înainte, preoţii
lăudîndu-l şi boierii binecuvîntîndu-l, iar popoare nenumărate închinîndu-se,
şi bucurie aducînd la toată lumea. Şi nu numai oamenii, ci şi rîndurile sfinţilor
şi cetele îngerilor socotesc că s-au adunat şi împreună au petrecut cinstitele
moaşte ale aceluia care era de o rîvnă şi de un cuget cu dînşii. Iar cînd au
aşezat pe sfîntul în scaunul cel arhieresc, toţi au strigat cu mare glas către
bunul păstor, zicînd: "Ia-ţi scaunul tău, sfinte". Atunci, nepomenitorul de rău Ioan, deschizîndu-şi gura cea de
aur izvorîtoare şi mişcîndu-se buzele cele de miere curgătoare, o! minunile
Tale, Hristoase, Împărate, a strigat: "Pace tuturor, dragoste şi milă să fie
la tot poporul şi Eudoxiei iertare!". Cine a văzut, sau cine a auzit din veac
o minune mai înfricoşată ca aceasta? Trup mort după 33 de ani, care avea dezlegate
organele, să sloboadă glas desluşit şi bine grăitor! Cu adevărat, drepţii în
veci sînt vii, deşi cei fără de minte socotesc ieşirea lor pedepsire. Acest mîntuitor glas, care ca din cer a ieşit din gura cea de
foc purtătoare şi cu totul aurită, a unit Biserica, care era dezbinată mai înainte;
pe cei rău credincioşi i-a povăţuit la credinţa cea dreaptă, pe cei binecredincioşi,
mai întemeiaţi i-a făcut, iar pe cei ce vrăjmăşeau şi urau pe sfîntul, în dragoste
negrăită i-a prefăcut. Şi ca să zic pe scurt, pe toţi i-a adunat şi într-o glăsuire
şi unire i-a adus. Apoi, au pogorît sfintele lui moaşte şi le-au pus în mijlocul
bisericii, ca să le sărute tot poporul, spre sfinţirea sufletelor lor. Şi atîta
se înghesuiau şi se călcau unii pe alţii, şi o! minune, că nimeni nu s-a vătămat
din acea înghesuire; căci cum ar fi fost cu dreptate să se vatăme, cei ce se
înghesuiau pentru credinţa către sfîntul? După ce au săvîrşit cîntarea de laudă, împăratul şi patriarhul
au ridicat pe sfîntul, l-au dus în Sfînta Sfintelor şi l-au pus în părţile de-a
dreapta, în 27 ale lunii ianuarie. După aşezarea cinstitului trup, au adus nişte
oameni cucernici pe un bolnav, care avea mîinile şi picioarele veştejite, care
nicidecum nu se mişca; că atît de subţiri şi de neputincioase erau, încît se
vedeau ca nişte trestii, fiind numai pielea şi oasele; şi îndată ce s-a apropiat
de mormînt, mai înainte de a ruga pe sfîntul, s-a tămăduit minunat şi umbla
fără împiedicare şi cu mîinile lucra. Această veste a străbătut în toată cetatea, numai într-o zi,
şi se adunau toţi bolnavii şi îşi luau sănătatea cea dorită, slăvind pe Dumnezeu;
apoi, mulţumind sfîntului, se întorceau bucurîndu-se. Şi nu numai atunci, ci
şi pînă astăzi, toţi care se apropie de mormîntul lui cu credinţă, de orice
boală ar avea, cu sufletul sau cu trupul, îndată capătă dorita vindecare. Astfel preamăreşte Dumnezeu pe robii Săi şi aici în lumea aceasta
şi în ceea ce va să fie îi face moştenitori ai Împărăţiei Sale. Pe care, facă-se
ca noi toţi s-o dobîndim întru Hristos, Domnul nostru, Căruia se cuvine slava
în vecii vecilor. Amin.Aducerea moaştelor Sfîntului Ierarh Ioan Gură de Aur,
Patriarhul Constantinopolului
(27 ianuarie)
Categoria: Vieţile Sfinţilor pe luna ianuarie
Cuvinte cheie: Sfantul Ierarh Ioan Gura de Aur, Sfantul Ioan Gura de Aur
Cautare:
Aducerea moastelor Sfantului Ierarh Ioan Gura de Aur, Patriarhul Constantinopolului
Vizualizari: 1273
Id: 1397
Imagine:
![Aducerea moastelor Sfantului Ierarh Ioan Gura de Aur, Patriarhul Constantinopolului](https://www.resurse-ortodoxe.ro/templates/ro/img/RO_logo.gif)
Share:
Viata Sfantului Ierarh Efrem, Episcopul Periaslavului
Cuviosul Efrem, facatorul de minuni
Aducerea cinstitelor moaste ale Sfantului Sfintitului Mucenic Ignatie, purtatorul de Dumnezeu
Cuviosul Lavrentie Inchisul, din Pecersca
Soborul Sfintilor Parintilor nostri si marilor dascali si ierarhi Vasile cel Mare, Grigorie Teologul si Ioan Gura de Aur
Sfintii doctori fara de arginti Chir si Ioan si Sfanta Mucenita Atanasia, cu cele trei fiice ale ei
Viata Cuviosului Parintelui nostru Antonie cel Mare
Cuvant la Taierea Imprejur a Domnului nostru Iisus Hristos
Soborul Sfintilor Parintilor nostri si marilor dascali si ierarhi Vasile cel Mare, Grigorie Teologul si Ioan Gura de Aur
Viata Maicii noastre Sinclitichia
Viata Sfantului Ierarh Silvestru, Episcopul Romei
Sfantul Sfintit Mucenic Ipolit si cei impreuna cu dinsul
Viata Cuviosului Parintelui nostru Eftimie cel Mare
Viata Cuviosului Parintelui nostru Maxim Cavsocalivitul
![Maica Domnului](https://www.resurse-ortodoxe.ro/templates/ro/img/Maica-Domnului.jpg)
Text
-
Calendar ortodox
Cântări și pricesne
Cărți epub
Cărți epub rusă
Cărți online
Cărți pdf
Evanghelii duminicale
Articole
Rugăciuni
Slujbe și rânduieli
Versuri colinde
Viețile Sfinților
-
Predici
Părinți duhovnicești
Rugăciuni
Cântări bisericești
Slujbe
Cărți
Colinde
Arhivă emisiuni radio
Video Software
Căutare avansată
webortodox[AT]yahoo.com (inlocuiti [AT] cu @)
Facebook:
facebook.com/
resurseortodoxero
Youtube: youtube.com/@resurse-ortodoxe
![Iisus-Hristos](https://www.resurse-ortodoxe.ro/templates/ro/img/Iisus-Hristos.jpg)
noutati-ortodoxe.ro - Știri și informații din viața bisericii ortodoxe, evenimente religioase, conferințe, apariții editoriale.
maicadomnului.ro - Preacinstire pentru Maica Domnului - Prea Curata Fecioara Maria.